Кафедра полоністики Інституту філології Київського національного університету імені Тараса Шевченка у співпраці з НАН України з 1999 року видає збірник наукових праць “Київські полоністичні студії”. У збірнику висвітлюються актуальні проблеми сучасного полоністичного літературознавства і мовознавства у широкому слов’янському контексті з першорядною увагою до питань польсько-українських літературних контактів, явищ пограниччя в мові, літературі і культурі, проблем етнолінгвістики, лінгвокультурології, граматики і лексикології польської та інших слов’янських мов, методичних проблем сучасної української полоністики.
Кафедра полоністики Навчально-наукового інституту філології Київського національного університету імені Тараса Шевченка
Про поезію Антонія Мальчевського та Юліуша Словацького «із нічних дум українських степів та ярів»
Антоній Мальчевський, автор першої поетичної повісті «Марія», що є незрівняним шедевром, на думку багатьох дослідників, найвидатнішим творцем так званої «української школи» польської поезії. Народився у селі Княгинин на Волині або у Варшаві. Навчався в Кременецькому ліцеї. Юліуш Словацький – великий польський поет-романтик, народжений на 16 років пізніше у м. Кременці, теж навчався у тому ж славетному учбовому закладі і, певно, читав українську поетичну повість «Марія», що, певно, надихало його у власній поетичній творчості. зовсім юним, у молитві в костьолі, не земних благ просив у Бога, а лиш пошанування після смерті. Антонію Мальчевському, як через роки і Юліушу Словацькому, випала доля мандрівника далеко від рідного краю. Молодий Антоній поринув у вир військових випробувань, романтичних інтриг, що ледь не доходили до дуелей, перипетій у варшавських салонах шляхти, поїздку по Європі «за дамою серця» … Здійснив сміливе сходження на вершину Монблан… Останні 2 роки життя поета були дуже тяжкими. Відмежований від світу, змучений фізично і духовно, жив у Варшаві з неофіційною дружиною Софією, працюючи над поетичною повістю «Марія» (1825). Малоймовірно що вихід у світ твору Ю. Словацького «Українська думка» 1926 р., в якому він показав, що є прихильником «української школи» є випадковим збігом. Скоріше за все він був знайомий з твором «Марія» Через кілька років з’явився його «Пісня козацької дівчини» та інші твори. Серед ранніх творів Юліуша Словацького з українською тематикою, зокрема, пов’язана поема «Змій», яку автор назвав «віршованою повістю в шести піснях, створену за українськими переказами». Цей твір для сучасного читача може здатися несподіваним. Його головним персонаж – запорозький гетьман, що водив у походи козаків, але він, за задумом автора, був лихим, підступним навіть до свого військового загону. Почуття справедливості торжествує, неминуча для нього трагічна розв’язка. Це може дещо шокувати сучасного українського читача, для якого козацька історія є зразком доброчесності, патріотизму. Хоч козацькі гетьмани і боролись за владу, але не проти свого народу. Тому цей сюжет сприймається як легенда-алегорія. Цей гнітючий образ створений бурхливою фантазією поета. Але в якихось життєвих і часових ситуаціях, діяннях персонажі з подібними рисами гетьмана Змія можливо існували. Юліуш Словацький, відчував це своєю дивовижною інтуїцією. Отже, розглянемо як зображували видатні поети спільну участь козаків і польських воїнів у боротьбі із нападниками, а також дивовижний дикий степ, козаків, драматичні події спільної історії.
Авторське право (c) 2025 Київські полоністичні студії
Антоній Мальчевський і Зенон Фіш: життєві і творчі перетини
У статті в компаративному аспекті розглядається життєтворчість представників «української школи» в польській літературі –поета Антонія Мальчевського і прозаїка Зенона Фіша (Тадеуша Падалиці). Насамперед ідеться про точки дотику, наявні в біографії обох митців, оскільки їхнє життя тісно пов’язане з Україною: Антонія – з Волинню, Зенона – із Наддніпрянщиною. Саме цей фактор і зумовив зацікавленість письменників українською тематикою. Значну увагу приділено поемі «Марія» з її документальною основою, що принесла Мальчевському визнання лише після смерті автора. І закономірно досліджується вплив поеми на творчість Зенона Фіша, що проявляється в тематиці, образній системі, зокрема в моделюванні образу козака Мамая. Також декодується символічний зміст цього персонажа.
Суспільно-метафізична версія людської долі в поемі «Марія» Антонія Мальчевського
Осмислено дискурс долі в ліро-епічній поемі «Марія» (1825) Антонія Мальчевського. Твір має дві проблемно-тематичні площини: 1) регіональну українсько-польську (географічно-культурно-етнічну), що вписується в рамці геопоетики, і 2) антропологічну, екзистенційно-метафізичну. Серед екзистенціалів і психологічних концептів домінантне становище посідає концепт “los”, виявний синонімічним рядом слів “los”, “dola”, “Fortuna”. Істотну роль у поемі відіграють архетипні дихотомії: Земля / Небо, Суспільство /Трансцендентний Бог, Життя / Смерть, Доля / Недоля, Світло / Тьма, День / Ніч, Доброчесність / Облуда, Щастя / Нещастя. У творі немає артикульованих пророцтв (за виїмком інакомовних алюзійних віщувань у псевдокарнавальній пісні масок, яка виконує символіко-метафоричну профетичну функцію), але трагічному розвиткові подій та нагнітанню його передують лихі передчуття основних персонажів (Вацлава, Марії та її батька), тривожні віщі знаки. Уклинення в сюжет удаваного розважально-ігрового дійства масок із піснями й танцем (улітку, а не в запуст), вносить у поему складник псевдокарнавалізації. Простежено типологічну спорідненість у зображенні зла і трактуванні долі у поемі «Марія» і творах українського «чорного романтизму» – баладах «Причинна», «Тополя», «Утоплена», поемах «Відьма», «Княжна», «Титарівна» Т. Шевченка, повісті російською мовою «Огненный змей» П. Куліша.
«українська школа» в польському романтизмі
Імагологічні контексти «Марії» Антонія Мальчевського
Стаття є описовим та компаративним аналізом образів козаків та татар у поемі Антонія Мальчевського «Марія» в контексті імагології та міжетнічних стосунків. У поемі простежується чітка дихотомія Добра, яке уособлюють поляки і козаки, та Зла, представленого татарами. Образ козака розглядається як багатогранний та складний: він є гармонійним поєднанням «дикості» й «слухняності», перебуває у єдності з природою, виступає як вірний посланець, надійний провідник і хоробрий воїн. Він діє як «проміжна ланка» між «цивілізацією» (поляками) та «варварством». На противагу цьому, татари зображені як безлика, жорстока та підступна орда, що символізує абсолютне зло, хаос та руйнівну природну стихію. Цей контраст поглиблюється через аналіз бойових тактик: шляхетний і прямолінійний бій поляків протистоїть хитрим маневрам і тактиці оточення татар. Таким чином, козаки в поемі стають союзниками цивілізації у її боротьбі проти варварства.
Марія Антонія Мальчевського – польська повість / українська повість
Представлений текст є оглядом інтерпретаційних можливостей, закладених у підзаголовку «повість українська», яким Антоній Маль-чевський позначив свою поему Maria. Простежуючи трансформації семантичного поля категорії «українськість» у польській культурі XIX століття, я прагну відтворити спектр можливостей прочитання твору, а також показати наслідки здійснюваних інтерпретаційних виборів. У дослідженні наведено аргументи на користь тлумачення головної героїні поеми Мальчевського в контексті української культури.
Вірування слов’ян у вибраних текстах «української школи»: теологічний дуалізм у «Марії»
The article presents the theological dualism of God and the Devil as the structural framework of Slavic legends, folktales, and oral traditions. It refers to Mykhailo Drahomanov’s claim that such dualism constitutes a defining criterion of the Slavic myth. The author identifies its Zoroastrian provenance, drawing on the works of Ryszard Tomicki and Mircea Eliade. He demonstrates that the Proto-Slavic theological dualism provides the mythical foundation of the world depicted by Malczewski in “Maria”. He proves that this theological dualism – recognized, among others, by Drahomanov as a hallmark of the Slavic myth – implies cosmological and anthropological dualism within this poetic novel. Furthermore, he reveals that in the steppe, envisioned as a theatrum mundi, a struggle unfolds between radically opposed (binary) principles of Light and Darkness, Good and Evil, Life and Death, a struggle whose outcome is the engulfing of Light, Good, and Life by Darkness, Evil, and Death. He also shows that evangelical soteriology undergoes inversion in the visionary novel under the influence of residual folk religiosity: the symbolism of salvation is transformed into a symbolism of earthly annihilation. In Malczewski’s Maria, the absence of Christian psychomachia—the moral struggle for salvation— reveals the dominance of a chthonic, fatalistic worldview. The poem’s characters, such as Wojewoda, Pacholę, and Wacław, function as vessels of evil, death, and despair. Wacław’s inner fall, his abrupt transformation into a Byronic avenger, and his revolt against divine justice signal the collapse of the moral order and the triumph of metaphysical rebellion. The world of Maria becomes a demonic realm abandoned by Deus otiosus, where all life and meaning fade. The author recognizes in Malczewski’s work a hope rooted in Maria’s projective religiosity and in her yearning for liberation from the penitentiary order of the steppe – of the world – of the universe – which arises from a longing for another land beneath a different sky.
У статті розглянуто інтернет-мем як лінгвопрагматичний феномен, що виникає на основі прецедентних імен, висловів, подій та культурних образів й поєднує вербальні, візуальні та інтертекстуальні елементи. Показано, що основою мему є прецедентні імена, вислови, події та культурні образи, які в новому контексті набувають сатиричного, іронічного чи мобілізаційного змісту Здійснено порівняльний аналіз українського та польського медійного дискурсу, зокрема в контексті війни Росії проти України. Представлено, що меми функціонують як мовленнєві акти, де ілокутивна фаза реалізується через сатиру, сарказм, евфемізацію або політичний коментар, а перлокутивна – у впливі на громадську думку, формуванні колективної ідентичності та політичної мобілізації ілокутивна фаза реалізується у формі сатири, евфемізації чи політичного коментаря, тоді як перлокутивна полягає у впливі на громадську думку та формуванні колективної ідентичності. Особливу увагу приділено мультимодальній природі мемів, яка дозволяє поєднувати текст, зображення та культурні алюзії в єдиному комунікативному акті. На матеріалі українських та польських медіа (зокрема, приклади «Путлер», «Бавовна», «Русскій воєнний корабль, іди…», «Denaturatow», «Dziś kijek») виявлено, що в обох культурах меми є реакцією на прецедентні реалії – постаті, події та висловлювання, які вже стали знаковими в масовій свідомості й отримали нове життя у вигляді цифрових об- разів. Зроблено висновок про необхідність подальшого дослідження проблем перекладу та транскультурної адаптації мемів, що зберігають або втрачають свою ілокутивну силу при інтерпретації різними аудиторіями. Наголошено на необхідності подальших досліджень проблем перекладу й транскультурної адаптації, оскільки меми можуть втрачати ілокутивну силу при перенесенні між мовними та культурними спільнотами.
український та польський медійний дискурс
Польська літературна мова в русинських землях XVI-XVII ст.: концепція А. Мартеля
Аналізується стан польської літературної мови в русинських землях XVI-XVII ст., обґрунтовуються висновки щодо впливу польської цивілізації на українську мовну свідомість досліджуваного періоду. У статті подана концепція Антуана Мартеля – славіста-поліглота, професора Лілльского університету, що залишив наукову спадщину, яка справила великий вплив на розвиток славістики. Водночас розглядається дискутивне твердження А. Мартеля про свідоме відсторонення освічених українців доби Відродження від вироблення і засвоєння літературної мови свого народу під впливом естетично і функціонально довершених зразків польської писемності, зокрема текстів Яна Кохановського. Тези А. Мартеля аналізуються в контексті дискусій, які віддають належне ерудиції та науковій компетентності французького славіста, проте наводять ряд аргументів логічного й аналітичного характеру, що дисонують із позицією А. Мартеля. У статті розгорнуто апеляцію до критеріїв оцінки наукової творчості А. Мартеля світовими славістами та сучасниками. Увагу приділено необхідності співвідносити мовно-літературні тенденції розвитку культури з соціокультурним контекстом епохи, потребу розглядати мовні впливи культур як нелінійний процес і зумовлену цим діалогічність культур, необхідність в аналізі широкого і повного реєстру досліджуваних текстів. Відтак, складна проблематика контактів літературних мов слов’янських народів сформувала полеміку видатних науковців, у якій представлено концепції, методи аналізу текстового матеріалу, історико-культурну аргументацію.
Методи адаптації рекламних слоганів міжнародних брендів: мовознавчий аналіз у контексті України та Польщі
У статті досліджено особливості перекладу та адаптації рекламних слоганів міжнародних брендів для української та польської аудиторії, зосереджуючи увагу на мовних, стилістичних та прагматичних аспектах трансформації рекламного повідомлення. Проаналізовано основні методи перекладу рекламних слоганів — прямий переклад, адаптацію та ревізію — та продемонстровано їх застосування на прикладах відомих брендів, таких як Nestle, Lion і M&M’s. Визначено, що адаптація дозволяє зберегти семантичну та емоційну насиченість оригіналу з урахуванням культурних і мовних особливостей цільової аудиторії, тоді як метод ревізії передбачає суттєві зміни вербальної частини слогана для посилення емоційного ефекту та комунікативної релевантності. Проведено порівняльний аналіз українських і польських версій слоганів, виявлено домінантні стратегії перекладу та визначено роль лексичних, стилістичних і прагматичних чинників у формуванні позитивного сприйняття рекламного тексту. Стаття підкреслює значущість міждисциплінарного підходу у перекладі рекламних слоганів та окреслює перспективи подальших досліджень у сфері міжкультурної комунікації та локалізації рекламного контенту.
Прецедентні одиниці в польських та українських медіатекстах
У статті досліджено лінгвістичну специфіку актуалізації прецедентних феноменів – специфічних мовних елементів, що тісно пов’язані з когнітивною базою етносу й відбивають уявлення про важливі для певної спільноти явища, події та факти, – у польському та українському медійних дискурсах, їхній сугестивний потенціал. Актуальність обумовлена недостатнім висвітленням описаної проблеми в польському мовознавстві та потребою в зіставному аналізі одиниць, використаних носіями обох мов. Мета полягає у виокремленні й зіставленні особливостей ужитку згаданих феноменів у польських та українських медіатекстах. Удалося з’ясувати, що прецедентні одиниці найчастіше трапляються саме в заголовках новинних і публіцистичних матеріалів, на історичних порталах, а також у блоґах. Така закономірність цілком логічна, адже заголовок виконує ключову функцію – привертає увагу читача й спонукає до ознайомлення з основним текстом. Використання впізнаваних культурних маркерів у назві увиразнює настрій публікації, активує потрібні асоціації і задає заздалегідь вибрану адресантом тональність іще до прочитання самого матеріалу. Особливо це помітно в текстах із суспільно-політичним забарвленням, де заголовки з прецедентними феноменами нерідко слугують механізмом зіставлення, оцінки, критики або гумористичної гри з усталеними уявленнями. Тенденції апелювання та функції одиниць у польських та українських текстах загалом схожі, що можна пояснити приналежністю обох мов до однієї слов’янської групи індоєвропейської мовної сім’ї, хоч і до різних підгруп: польська – західнослов’янська мова, натомість українська – східнослов’янська. Отже, виділено такі спільні риси, як граматична подібність, синтаксична близькість, культурна спорідненість. Має значення також і сусідство двох країн, що позначається на історичному контексті. Тісні контакти польської та української мов формують підґрунтям для подальших досліджень використання в них прецедентних одиниць, зокрема й у порівняльному аспекті.
Національно марковані стереотипи у фразеологічних одиницях польської та української мов
Стаття зосереджена на аналізі стереотипів, відображених у польській та українській етнофразеології, які становлять вагому частину національно-культурної картини світу. Основну увагу приділено порівнянню фразеологічних одиниць з етнонімним компонентом, що відображають традиційні уявлення, оцінки й упередження стосовно «своїх» та «чужих» етносів. У статті розглядаються фразеологізми з компонентами єврей (жид), німець, циган, росіянин (москаль), угорець, румун, болгарин, турок, татарин, які функціонують у польській та українській мовах і демонструють як спільні, так і відмінні особливості формування етнокультурних образів. Методологічною основою дослідження є поєднання когнітивного та культурологічного підходів, що дозволяє інтерпретувати фразеологізми не лише як мовні кліше, а й як ціннісні маркери, що акумулюють суспільний досвід і відображають історичні контакти, конфлікти та міжкультурні взаємини. Матеріалом дослідження слугували дані польських та українських лексикографічних джерел, принагідно використовувались дані мови художньої літератури та інтернет джерел. Метою статті було виявлення, аналіз і зіставлення фразеологізмів польської та української мов, що містять етноніми або інші етноконнотативні компоненти, для реконструкції мовних стереотипів про інші нації та народи. Проведений аналіз показав, що польська та українська етнофразеологія фіксують низку подібних стереотипів, сформованих на ґрунті спільної істо- рії, географічної близькості та контактів із сусідніми народами. У ході дослі- дження було визначено коло фразеологічних одиниць з етнічними маркерами у польській та українській мовах, здійснено їх семантичний аналіз; усі фразеологізми було розкласифіковані за типами етнічних стереотипів (позитивні, негативні, нейтральні). Крім того, було встановлено спільні й відмінні риси у стереотипних образах, закріплених у фразеології обох мов. У висновках підкреслено, що фразеологія є важливим джерелом дослідження етнічних стереотипів, адже вона відбиває колективні уявлення, що зберігають культурну пам’ять народу. Порівняння польського та українського матеріалу дає можливість простежити як універсальні закономірності стереотипізації, так і специфіку національного світогляду.
Емоційна складова новелістики Марії Конопницької
У статті зосереджено увагу на емоційній складовій новелістики Марії Конопницької, яка виступає важливим чинником формування художнього і соціально-психологічного змісту творів польської письменниці. Досліджуються механізми відтворення внутрішнього світу персонажів, зокрема через прийоми «розповіді в розповіді», внутрішні монологи та діалогові взаємодії з оповідачем У дослідженні відзначено позицію оповідача, який, обмежуючи власну оцінювальну функцію, одночасно впливає на сприйняття читача, іронічно підсвічує події та створює емоційну напругу. Висвітлюється відтворення соціально-моральних проблем, зображених у творах. Автор дослідження підкреслює важливість емоційного компоненту для розуміння художнього методу Конопницької та її внеску в розвиток психологічної новелістики кінця ХІХ – початку ХХ ст.
Ванда Михайлов як табу людської поведінки: мікрокосмос Чеслава Страшевича в «Зозулях лісу Visile»
Ванда Михайлов живе у залізничній будці свого батька-стрілочника поблизу станції Турмонти (Литва, Варшавсько-Петербурзька залізниця). Її спосіб життя відрізняється від звичайного для інших людей. Вона увесь час уявляє себе проводирем натовпу, демосу, народу, який треба вести до якихось вершин в ім’я соціальної перебудови. Веде уявні діалоги з політиками першої половини ХХ століття, передусім із Муссоліні та Рузвельтом. У другу чергу зі Сталіним і Гітлером. Врешті-решт Ванда створює для себе і в собі певний світ, який є антагоністом до світу реального. Проте світ-антагоніст, внутрішній світ лісовички (ненормальної з лісу. – Я. О.) стає чимось подібним до ідеології терористів-одинаків ХІХ ст. і штовхає її на вчинок, який є табу з погляду звичайної людини, однак буденним з точки зору шаленця і навіженого.
Ідейно–естетичні параметри драматургії Станіслава Пшибишевського і Володимира Винниченка
У дослідженні порушено проблему порівняльно–типологічного вивчення драматургії Станіслава Пшибишевського і Володимира Винниченка. Польський та український автори вважаються творцями «нової європейської драми», тож у статті розглядаються витоки їх драматургічної майстерності, особливості поетики та естетики їх п’єс, зокрема модерністського спрямування, спільність та відмінність у художньому трактуванні ними домінуючих для них концепцій, відповідно, «нагої душі» в польського і «чесності з собою» в українського письменників. Зосереджено увагу на їх моделюванні в драматичних творах ідейно–образного світу, зв’язаного із системою психо–фізіологічних чинників людини, зосібна інстинктів. Крізь таку призму проаналізовано знакові для них драматургічні твори: «Сніг» Станіслава Пшибишевського та «Закон» Володимира Винниченка. Доведено їх спільні і відмінні риси.
драматургія С. Пшиби- шевського і В. Винниченка
Природа, тіло і рух у романі Ольги Токарчук «Бігуни»: екокритичне прочитання
Ольга Токарчук у романі «Бігуни» створює постмодерний текст-мозаїку, що поєднує подорож, міф, есе та поетичну прозу, де основними темами стають рух, множинність, номадизм, межі ідентичності, емпатія та споглядання. Твір формує складну онтологічну перспективу, у якій людина втрачає центральне місце у світобудові, а природа постає як динамічна, багатоманітна й автономна субстанція. Через мозаїчну структуру роману, фрагменти спостережень й історій героїня відкриває нову філософію руху, усвідомлюючи себе частиною живого довкілля. Рух стає формою буття, а тілесність – способом пізнання світу. Дитячі спогади й взаємодія з рікою, землею та темрявою демонструють, як природа формує свідомість і задає межі досвіду, перегукуючись з ідеями Бруно Латура про спільне буття людей і «нелюдей». Водночас пластик і сміття в тексті функціонують як матеріальна метафора антропоцену: вони символізують тотальне проникнення штучного в природний світ і висвітлюють антропогенний вплив людини. Героїня постійно перебуває в русі, а її номадизм протиставлений укоріненості покоління батьків, що відкриває різні моделі співіснування з довкіллям. Тілесні й анатомічні деталі, увага до «аномалій» і «монструозності» природи демонструють рівноправність усіх форм життя та непередбачуваність світу. Порівняння з науково-раціональним підходом Макса Кідрука, який підкреслює ефективне й свідоме використання пластику, показує сучасну тенденцію поєднувати емоційно-екологічну чутливість із технологічно обґрунтованою відповідальністю. Тож, «Бігуни» пропонують постантропоцентричне бачення світу, де рух, матеріальність і взаємозалежність стають основою буття, а людська відповідальність за екосистему – ключовим критерієм сучасного екологічного мислення.
Михайло Мухин про Україну й українців у творах польських письменників 20-30-х років ХХ ст.
Стаття присвячена аналізу рецепції України та українців у польській літературі 1920–1930-х років ХХ ст. крізь оптику літературознавчих розвідок Михайла Мухина. У центрі уваги — художні тексти, що репрезентують Україну як особливий культурний і символічний простір. Михайло Мухин відзначав амбівалентність українських образів-архетипів: поряд із романтизованими мотивами степу, фольклору та «втраченого раю» простежуються й стереотипізовані уявлення про «хаотичну окраїну» чи «небезпечного іншого». Аналіз робиться на творах письменників Я. Івашкевича, Ф. Равіти-Ґавронського, М. Родзевичувни, Я. Лади, Ю. Тувіма та ін., в яких образи України й українців подаються у напівміфологізованому вигляді й водночас несуть ідеологічне навантаження. Особливу увагу приділено тому, як література міжвоєнного періоду відтворювала ключові політичні та воєнні події, зокрема Листопадовий чин 1918 року, українсько-польську війну та соціальні трансформації прикордоння. У статті підкреслено також значення критики М. Мухина і його діалогу з Юрієм Липою для осмислення «української теми» в польській прозі. Водночас аналіз увиразнюється завдяки посиланням на оцінки польських критиків та сучасних дослідників — Ольги Гнатюк, Адріяни Копут, Юлії Артимишин, Світлани Кравченко, Ростислава Радишевського та Софії Когут, що дає можливість співвіднести літературні образи з історичними й політичними контекстами. Таким чином, дослідження спадщини Михайла Мухина відкриває нові перспективи для сучасної україно-польської компаративістики, дозволяючи поєднати історико-літературний аналіз із розумінням сучасних викликів культурної пам’яті та діалогу двох народів.
До проблеми ніцшеанства в польському та українському модернізмі. Вацлав Берент і Леся Українка
У статті розглянуто механізми адаптації й переосмислення ніцшеанства в контексті критики декадентства, чистого мистецтва, естетизму в творчій практиці Вацлава Берента і Лесі Українки. Простежено, як майже одночасно у польського та українського модерністів з’являються контроверсійні інтенції, незгода і полеміка з поширеними наприкінці ХІХ століття декадентськими настроями, ідеями песимізму, розпачу, абсолютизації краси як категорії філософської естетики. Акцентовано, що у В. Берента ніцшеанський дискурс втілено головним чином в романній прозі, у Лесі Українки нові ідеї адаптуються в різних жанрах, у слові як такому. Зроблено висновок про синхронне переміщення філософських концептів Ф. Ніцше у текстах обох митців. Простежено спільне й відмінне у трактуванні проблеми волі і неволі, призначення митця й мистецтва, стильової своєрідності та естетичної цінності модернізму. Окреслено перспективи дослідження польсько-українського літературного дискурсу помежів’я століть в аспекті культурних і транскордонних переміщень.
Українські польськомовні трактати в комунікативному дискурсі зрілого бароко
У статті здійснено аналіз українських польськомовних трактатів доби зрілого бароко у контексті їхнього функціонування в комунікативному дискурсі епохи. Простежено історико-культурні та соціальні обставини, що зумовили появу цього феномену, а також визначено специфіку трактатів як жанрово-комунікативної форми, що поєднує риси наукової аргументації, риторичної традиції та конфесійно-полемічної літератури. Окреслено ключові дискурсивні стратегії авторів, спрямовані на вплив на читача, а також мовностилістичні домінанти, які забезпечували ефективність комунікативної взаємодії. Увагу зосереджено на ролі польської мови як важливого засобу міжкультурної комунікації, що сприяла поширенню ідей барокової думки в українському та європейському контекстах. Робота підкреслює значення польськомовних трактатів у формуванні інтелектуальної культури українського бароко та їхню цінність як джерела для сучасних гуманітарних студій.
Польська україніка в літературно-критичній рецепції Антіна Середницького
Метою статті є аналіз та систематизація тематичних пріоритетів художніх зацікавлень польських письменників, перекладачів та науковців ХХ століття українською тематикою, відображених у літературно-критичних рецепціях відомого польського літературознавця Антіна Середницького. У статті констатовано, що питання дослідження компаративістських, а особливо імагологічних віддзеркалень творчих взаємин польської та української літератур є надзвичайно актуальним завданням сучасного літературознавства та потребує подальшої систематизації й методологічного опрацювання. У розвідці проаналізовано тематичний спектр літературознавчих досліджень, що торкаються культурно-історичних та, зокрема, літературних аспектів творчих взаємин польської та української літератур, репрезентованих численними літературно-критичними оглядами А. Середницького. Тематично-дослідницький обшир його літературознавчих спостережень проаналізовано на матеріалі численних узагальнено-оглядових і монографічних статей, у яких оцінюється рівень розвитку українсько-польських літературних взаємин загалом, а також їхньої репрезентації в творчості окремих представників двох сусідніх літератур. Спектр широких й різноаспектних україно-польських літературних взаємин у запропонованій розвідці розглянуто у контексті української тематики, реалізованої в творах польських письменників першої половини ХХ ст.: Станіслава Виспянського, Стефана Жеромського, Владислава Оркана, Владислава Реймонта, Станіслава Вінценза, В’ячеслава Ліпінського та ін., а також у творчості авторів другої половини століття: Яна Бжози, Вацлава Кубацького, Єжи Стемповського, Влодзімежа Слободника, Юзефа Лободовського, Ванди Василевської, Владислава Бронєвського, Єжи Гарасимовича, Марії Домбровської, Ярослава Івашкевича та ін. Окремо відзначено внесок польських літературознавців, перекладачів і фольклористів у розвиток двосторонніх літературних взаємин. Показано, як їхня діяльність сприяла формуванню каналів культурного обміну і транснаціональних інтелектуальних мереж між Польщею й Україною. Констатується, що тематика польсько-українських літературних взаємин у сучасних політичних умовах набуває дедалі більшої значущості й привертає зростаючу увагу науковців обох країн. Це стимулює подальший розвиток інтересу до питання культурного взаємообміну, сприяє поглибленню досліджень у галузі компаративістики та імагології й укріплює творчі контакти між нашими народами.
Інтеграція штучного інтелекту в перекладацьку практику та освіту: етичний і професійний вимір
У статті розглядається інтеграція штучного інтелекту в перекладацьку практику та освіту. Автор аналізує трансформацію ролі перекладача, який поєднує мовну, технологічну та етичну компетенції. Підкреслюється, що ШІ не замінює людину, а створює нову форму співпраці між перекладачем і технологією, важливу для підготовки польсько- українських фахівців.
Українські антології перекладів як панорама польської літератури: (від)творення аксіологічно-естетичних орієнтирів
У статті розглянуто антології перекладів польської літератури українською мовою, видані впродовж тридцятиліття державної незалежності України. Аналіз охоплює видання поетичних, прозових антологійних текстів, а також драматургії, які визначають специфіку рецепції польського письменства в українському дискурсі. Особливу увагу приділено механізмам антологізації та ролі перекладачів та упорядників у формуванні канону інонаціональної літератури, який постає як результат не лише об’єктивного добору, а й індивідуальних естетичних і культурних орієнтацій. З’ясовано, що українські антології польської літератури як метажанр мають особливі структурні характеристики та виконують подвійну функцію: з одного боку, вони інтегрують національного читача у світовий культурний контекст, з іншого – стають способом осмислення власних ідентифікаційних проблем. Виокремлено основні тенденції: перевага авторських поетичних антологій, обмежена кількість прозових і драматичних видань, слабка аналітична рецепція антологій у науковому дискурсі.
Образ імператора Франції Наполєона Бонапарта у спогадах Алєксандра Фредра
Алєксандер Фредро – «батько польської комедії» – є й автором особливих спогадів «Три по три», в яких представлено події періоду Наполєонівських воєн і участь у них самого автора. Образ імператора Франції Наполєона Бонапарта в творчості Алєксандра Фредра є цікавим взірцем образотворення історичної особи в европейській художній літературі ХІХ століття. Фредро був одним із ординарців Наполєона в 1813–1814 роках. Ці спогади – пам’ятка і свідчення і Фредрового світогляду, закоріненого у шляхетську минувшину, у історію польської боротьби за незалежність – у складі французької імператорської армії. «Три по три» є важливим джерелом про взаємини польського офіцерського корпусу французької армії та самого імператора, його ставлення до незалежності Польщі. Постать Наполєона у спогадах Фредра – не історичний документ. Це радше художній образ, який ґрунтований на особистих спостереженнях і узагальненнях драматурга, його суб’єктивний літературно-мистецький портрет.
«Літерами Цинамонових крамниць»: Бруно Шульц у прочитанні Сергія Жадана
Авторка розвідки зосереджується на ґенезі, контекстах та інтерпретаційних описах текстів Сергія Жадана – найважливішого нині українського поета, – пов’язаних із творчістю й постаттю Бруно Шульца, а саме: три есеї, наразі опубліковані лише у польських перекладах («Дрогобич та околиці», «Шульц: видіння і відлуння», «Митець у часи війни: Шульц утрачений і збережений») та цикл «Шульц. Псалми» з найновішої збірки віршів поета «Скрипниківка» (2023). Концептуальною основою та наративним імпульсом для шульцівської тематики у творчості Жадана є його тягла участь у Міжнародному Фестивалі Бруно Шульца (ШульцФест), який відбувається у Дрогобичі від 2004 року у дворічному циклі. Збірка віршів «Дрогобич» (2018), яка існує лише у польському виданні, у перекладі Яцека Подсядла, відкриває присутність Шульца та Дрогобича у поетичному мисленні й уяві Жадана як автономного літературного проєкту. Після першої зустрічі з Дрогобичем поет визнає, що завжди читатиме це місто «літерами цинамонових крамниць» – першою зустріла його тут тінь Шульца, яка безнастанно повертається. Жадан закликає не оплакувати світи Шульца, лиш вірити у них, а в часи війни говорить про втраченого й урятованого Шульца, про спалені листи й знищені рукописи, про беззахисність мистецтва перед обличчям жахіття і водночас про його рятівну силу.
Дві моделі наративної ідентичності в літературній урбаністиці Чеслава Мілоша і Томаса Венцлови
У статті розглянуто листування Чеслава Мілоша і Томаса Венцлови в аспекті публічної декларації поглядів на проблему польсько-литовського порозуміння. Вільна розкута розповідь про актуальний стан цього важливого діалогу була наслідком синтезу автобіографічного наративу з аналізом історичної ситуації, відтворення минувшини і сучасності у форматі особистої долі. Листи написано з позицій емігрантів, що зумовлює амбівалентність наративної техніки. З одного боку, це відтворення міста-палімпсесту, в контексті його багатовікової історії, з іншого – емоційний суб’єктивний підхід до опису малої вітчизни. Побудована на грі цих планів оповідь дозволяє авторам балансувати, не приєднуючи до певної ідеології, концепції буття Вільна / Вільнюса в культурній географії Східної Європи. Польський і литовський письменники висвітлюють різні етапи історичних криз і катастроф віленської культури, знаходячи при цьому в постульованих бінарних опозиціях і культурних антиноміях спільний фундамент, міфологію, історіософію. Абстрагуючись від емоцій, вони намагаються віднайти оновлену модель польсько-литовських відносин на сучасному етапі.
І. Франко в інтертекстуальному полі літератури
Стаття присвячена розкриттю творчого діалогу І. Франка з Ю. Словацьким, Я. Каспровичем та письменниками ХІХ ст. й інших часопросторів. Інтертекстуальна практика І. Франка засвідчує не лише цитатні можливості художньої літератури, не обмежені ремінісценціями й алюзіями, а забезпечує процес трансформування тих чи тих фабул в авторський сюжет, опосередковане й безпосереднє спілкування письменників, циркуляцію ідей та образів у їхніх творах, котрі щоразу набували нової художньої якості на перетині спільних й відмінних ознак. Йдеться не про механічне наслідування чи запозичення, а про значущу бесіду між І. Франком і Ю Словацьким та іншими письменниками, творче змагання. Вона задокументалізована віршами “Odpowiedź na “Рsalmy przyszłości” Spiridionowi Prawdzickiemu” (тобто, З. Красінському) Ю. Словацького й «Вічний революціонер» І. Франка, наповнених особистісними версіями кожного поета, пов’язаними із стильовими особливостями різних епох, семантичними й конкретно-історичними особливостями. Розглядаються можливості «мовленнєвої онтології» «Тюремних сонетів», очевидно, підказані І. Франку циклом “Z więzienia” Я. Каспровича, його діалог з іншими сонетярами (Л. де Вега, А.-В. Шлеґель) з приводу віршового дефініювання твердої строфічної форми. Простежено аналогії між виданням І. Франка й віршовою книжкою “Miłość” Я. Каспровича (1895) з притаманною їй трифазною композицією (поеми “L’amorе desperato”, “Miłość-Grzech”, “Amor vincens”) й трьома жмутками «Зів’ялого листя». І. Франка. З’ясовано специфіку його соціально-психологічного роману «Лель і Полель» (“Lelum i Polelum”) з алюзією на драму «Ліла Венеда» Ю. Словацького, але з ширшими просторовими й смисловими межами.
Репрезентація українського й польського культурних кодів у казці Лілії Корнільєвої «Легенда одного замку»
У статті аналізується казка Лілії Корнільєвої «Легенда одного замку» як приклад тексту, що відтворює багатоманітний інтеркультурний простір українсько-польського прикордоння. Авторка досліджує репрезентацію української та польської культур через деталі побуту, архетипічні образи та символічні предмети. Окрему увагу приділено мовним засобам твору, що формують побутово-чарівну міфопоетику та підкреслюють моральні чесноти, милосердя і духовну стійкість героїв. Стаття висвітлює, як казка демонструє взаємодію культур без домінування однієї над іншою та пропонує модель інтеграції української та польської традицій у сучасному літературному діалозі.
Творчість Єжи Єнджеєвича на перехресті ідентичностей
У статті розглядається життєвий і творчий шлях Єжи Єнджеєвича — польського літературознавця, перекладача та письменника, чия багатогранна діяльність стала яскравим прикладом глибокого діалогу культур. Акцентовано увагу на його ролі у популяризації української літератури в Польщі, зокрема творів Тараса Шевченка та Михайла Коцюбинського, а також у розширенні міжкультурного простору, де перетинаються польська й українська традиції. Окреслено значення його праці як науковця та перекладача у формуванні польсько-українського літературного діалогу ХХ століття, що ґрунтувався на ідеях взаємоповаги та відкритості. Особливу увагу приділено його здатності поєднувати літературознавчий аналіз із культурним посередництвом, завдяки чому Єнджеєвич виступив не лише дослідником, а й творцем інтелектуальних мостів між двома народами. У центрі аналізу — проблема його багатогранної ідентичності, яка поєднала елементи польської, української та ширшої європейської культур, що надало його творчості особливого універсального звучання та зробило її актуальною у контексті сучасних досліджень міжкультурної комунікації.
Постаті козацьких ватажків у творчості Юліана Урсина Нємцевича
Трагедія «Богдан Хмельницький» Юліана Урсина Нємцевича — історико-драматичний твір кінця XVIII ст., присвячений подіям Визвольної війни українського народу середини XVII ст. та постаті гетьмана Богдана Хмельницького. Автор, поєднуючи художній вимисел з історичними фактами, прагнув показати складність громадянських і національних конфліктів, а також моральність виборів політичного лідера. У творі використано польськоцентричну інтерпретацію, проте образ Хмельницького подано багатогранно: як рішучого вождя, що прагне визволення свого народу, і водночас людину, керовану особистими мотивами та жорсткими рішеннями. Важливим елементом трагедії є етнографічний колорит та образ запорожців, а також уведення хору, що коментує події у дусі античної драми. П’єса поєднує патріотичний і дидактичний зміст, наголошуючи на згубних наслідках суспільних чвар. «Богдан Хмельницький» Нємцевича став першим драматичним твором у польській літературі, де в центрі постає реальна історична постать українського гетьмана. Цей образ вплинув на подальші інтерпретації Хмельниччини в польському романтизмі, зокрема у творах Вацлава Залеського та Михайла Заборовського. Трагедія є важливим джерелом для розуміння формування козацького міфу в польській культурі періоду переходу від Просвітництва до романтизму.
Міфологія cтепу в поезії Богдана Залеського (на тлі «Марії»)
Стаття аналізує присутність і функціонування міфу степу в поезії Богдана Залеського, одного з провідних представників «української школи» польської літератури романтизму. Показано, як степ постає символічним простором: географічним, геополітичним, простором історичної пам’яті, містичним тощо. На тлі цього з’являється поема «Марія» Антонія Мальчевського, якої поетичне бачення України може слугувати контекстом для розуміння творчості Залеського.
Полювання, ліс, машина: очима жмудинки Кароліни Пронивської та Володимира Висоцького з Києва
Авторка статті аналізує два поетичні твори ХІХ ст. на мисливську тематику: Полювання (1858) Кароліни Пронивської (1828–1859), польської поетеси з Жмуді, та Ліс (1885) Володимира Висоцького (1846–1894), польського поета з Києва. Аналіз текстів розкриває приватне й соціальне тло їхньої генези, а також трансформацію ставлення до мисливського ритуалу, популярного серед польської шляхти. У вірші Висоцького проступає перспектива цивілізаційного й національного катаклізму (вирубування лісу, занепад почуттів, смерть), натомість Пронивська виявляє нову екологічну чутливість ранньомодерної людини, яка вже не полює, щоб убивати, а щоб засвідчити свою вразливість.